( 4. 

Szerzetesek, sze zetesrende 
Borián Elréd szerzetes-tanár és a Magyar Bencés Kongregáció 

2015. április 5. I

A megszentelt élet évét hirdette meg 
Ferenc pápa a világegyház számára 
2014. november 30-tóI 2016. február 
2-ig. Ennek kapcsán olyan szerzetese- 
ket szeretnénk megszólitani a Regina 
Krónikában, akiknek volt valamilyen 
kapcsolatuk a Regina Mundi Egyház- 
községgel, esetleg éppen innen indult 
a hivatásuk. Szeretnénk olvasóinknak 
bemutatni az életútjukat, és egyút- 
tal azt a szerzetesrendet is, amelyhez 
tartoznak. 
1. Hogyan kötődik (kötődött) a Regi- 
na Mundi Egyházközséghez? Részt vett-e 
gyermekként vagy fiatalként az itteni 
hitéletben? 
A Borián család a Regina Mundi- 
plébániatemplomhoz tartozott, és ide 
jártunk templomba. Nem jelentett ez 
akkor előnyt. Ezért is köszönöm szüle- 
imnek a helytállást. Kb. 8 éves gyerek- 
ként kezdtem el ministrálni, nagyanyám 
tanított otthon a szobában a ministrálás- 
ra. Nagyapámra úgy emlékezem, mint 
aki visszafelé egy padon mindig pihent 
egy kicsit. Kiváló plébánosokra emlé- 
kezhetem: Szitár Ferenc, Huchthausen 
Lajos, Varga István és Pápai Lajos atyák- 
ra ifjúságom idejéből. Szerenka Miklós 
atya volt az első káplán, akihez emlékek 
fűznek, majd Varga István atya tanított 

hittanra. Miklós atya emlegetni szokta, 
hogy az egyik hittanórán majdnem ki- 
estem a padból, úgy jelentkeztem. Mi- 
kor válaszra biztatott, akkor azt mond- 
tam: "Atya, megszámláltam a reverenda 
gombjait, tudom hány gomb van rajta!" 
Gimnáziumot már Pannonhalmán vé- 
geztem, az iskolai szünetekben beálltam 
ministrálni, jól éreztem itt magam. 
2. Mikor és hogyan került kapcsolatba 
először szerzetesrenddel? 
Nagybátyám, Borián Tibor piarista 
szerzetes, tanár, őt ismertem meg elő- 
ször, aztán a bencéseket. Nem tudtam, 
hogy mi az, hogy "rend", konkrét em- 
bereket ismertem meg. Gimnáziumi 
lelkigyakorlatokról ismertem Lukács 
László és Jelenits István piarista atyákat. 
Nem tanulmányoztam semelyik szerze- 
tesközösséget sem, konkrét élmények és 
belső hang után "tájékozódtam': 
3. A papságra vagy a szerzetességre 
érzett először meghívást? 
Egyik napon nyolcadikos diákként 
elmentem a Regina Mundi temploma 
előtt, és akkor egy gondolat merült fel 
bennem: Lehetnél te is pap. Elgondol- 
kodtam ezen a kérdésen. Nem hagyott 
szabadulni, és mint komoly lehetőséget 
tartottam számon már a nyolcadik osz- 
tály végén. A gimnázium idején pedig 

az vetődött fel, hogy bencés tanár vagy 
egyházmegyés pap vagy más legyen a hi- 
vatásom. Igazában a szerzetes szót nem 
tudtam elválasztani a tanár fogalmától. 
Utólag tudom, hogy akkor a bencések 
jó része plébános volt valahol, csak nem 
hordhatták a bencés habitust. Oket ne- 
vezték a közösségben "kincéseknek': A 
meghagyott három férfi szerzeteskö- 
zösségben is csak egy kisebb létszámú 
közösség maradhatott meg, a többiek 
vagy egyházmegyei szolgálatot kaptak, 
vagy fizikai munkát végeztek, vagy bör- 
tönben voltak. 
4. Hogyan készült fel a szerzetességre 
I papságra? 
A gimnázium utolsó évében beadtam 
a jelentkezésemet a bencés közösségbe. 
Miután felvettek elkezdődött a noviciá- 
tus. Nem volt könnyű a teljesen más na- 
pirendet és életmódot átvenni, illetve az 
is komoly változás lett számomra, hogy 
a diákvilágból kikerülve az idős szerze- 
tesek, bencések és a szociális otthonban 
élő más rendek atyái között kezdtem 
el élni. Valahogy éreztem, benne volt a 
levegőben, hogy vigyázni kell, ezt már 
hoztam magammal a világi életben. Erő- 
sen korlátozta a magister, a növendékek 
elöljárója nemcsak külső kapcsolatokat, 
hanem a monostorban élő vagy dolgozó 
sokfajta emberrel való kapcsolatunkat is. 
Ma is így van ez a noviciátusban, csak 
most már nem annyira szigorú. Tudtam 
persze, hogy egy munkásőr a szociális 
otthon igazgatója, hogy vigyázni kell a 
főkapunál levő - állami kézben levő - 
idegenforgalmi irodában dolgozókkal. 
Egyik osztálytársamat is megfenyegette 
a vezető, mert le mert térdelni a temp- 
lomban a turisták előtt. Húsvétkor már 
akkor megkezdődött a vendégfogadás. 
Egyik délután sétáltunk a várkörön, 
és azt láttuk, hogy egy kisgyerek írja 
fel a rendszám okat. Megtudtuk, hogy 
az idegenforgalmat vezető "úriember" 
bízta meg. Ma már tudom, hogy akire 
nem gyanakodhattam, de ott élt a ka- 
pu mellett - az öregdiákok számára élő 
legenda -, az is nagy besúgó volt.